en	Make reading on the go more enjoyable! ⛵ This service allows compatible applications to easily counteract small device movements within their user interface. 🏝️ This improves screen readability of a handheld device while walking or traveling. ⚡ Service has been crafted very meticulously, in order to minimize resource usage and maximize performance. More info can be found on our GitHub. Hope you enjoy using this 😊
et	Muutke liikvel olles lugemine nauditavamaks! ⛵ See teenus võimaldab ühilduvatel rakendustel oma kasutajaliideses hõlpsalt tõrjuda seadme väikeseid liikumisi. 🏝️ See parandab käeshoitava seadme ekraani loetavust kõndimise või reisimise ajal. ⚡ Teenus on loodud väga hoolikalt, et minimeerida ressursside kasutamist ja maksimeerida jõudlust. Lisateavet leiate meie GitHubist. Loodetavasti naudite selle kasutamist 😊

en	⛵ Apps
et	⛵ Rakendused

en	List of app packages installed on this device that use the Steady Screen feature:
et	Sellesse seadmesse installitud rakendusepakettide loend, mis kasutavad funktsiooni Steady Screen:

en	🔑 License
et	🔑 Litsents

en	This application is free and works without limitations. However, the parameters will return to their default values after 1 hour without a license.
et	See rakendus on tasuta ja töötab piiranguteta. Parameetrid taastuvad aga vaikeväärtustele pärast 1 tunni möödumist litsentsita.

en	Steady Screen on GitHub
et	Pidev ekraan GitHubis

en	Open source licenses
et	Avatud lähtekoodiga litsentsid

en	Accept
et	Nõustu

en	Shake the device a little. Notice how the background content softens these movements, making on-screen reading easier. This functionality can be easily implemented in any application. Please follow the instructions on GitHub.
et	Raputage seadet veidi. Pange tähele, kuidas taustasisu pehmendab neid liigutusi, muutes ekraanil lugemise lihtsamaks. Seda funktsiooni saab hõlpsasti rakendada igas rakenduses. Järgige GitHubi juhiseid.

en	Go to GitHub
et	Minge GitHubi

en	Restore parameters to default values?
et	Kas taastada parameetrid vaikeväärtustele?

en	Consumer applications will stop receiving events. Disable service?
et	Tarbijarakendused lõpetavad sündmuste vastuvõtmise. Kas keelata teenus?

en	Service is disabled, click to enable.
et	Teenus on keelatud, lubamiseks klõpsake.

en	Enable
et	Luba

en	Disable
et	Keela

en	Theme
et	Teema

en	Increase text size
et	Suurendage teksti suurust

en	Decrease text size
et	Vähendage teksti suurust

en	Info

en	Restore defaults
et	Taasta vaikeseaded

en	About
et	Umbes

en	Upgrade your license
et	Uuendage oma litsentsi

en	Rate us
et	Hinda meid

en	Report an issue
et	Teatage probleemist

en	Sensor rate
et	Anduri kiirus

en	Damping
et	Summutamine

en	Recoil
et	Tagasilöök

en	Linear scaling
et	Lineaarne skaleerimine

en	Force scaling
et	Jõu skaleerimine

en	This sets the desired sensor rate. Higher values may consume more battery. This may differ from the measured sensor rate as the system ultimately decides which rate to provide.
et	See määrab soovitud anduri kiiruse. Kõrgemad väärtused võivad akut rohkem tarbida. See võib erineda mõõdetud anduri kiirusest, kuna süsteem otsustab lõpuks, millist kiirust pakkuda.

en	Increasing this will slow down and attenuate movements, making them less sensitive to larger forces.
et	Selle suurendamine aeglustab ja nõrgendab liigutusi, muutes need suuremate jõudude suhtes vähem tundlikuks.

en	Increasing this will reduce sensitivity to small oscillations and make movements less sensitive to larger forces.
et	Selle suurendamine vähendab tundlikkust väikeste võnkumiste suhtes ja muudab liigutused vähem tundlikuks suuremate jõudude suhtes.

en	This scales the movements linearly, making them larger or smaller without affecting the calculations.
et	See skaleerib liigutusi lineaarselt, muutes need suuremaks või väiksemaks ilma arvutusi mõjutamata.

en	This scales the forces before calculations, which in turn affects the overall magnitude of movements.
et	See skaleerib jõude enne arvutusi, mis omakorda mõjutab liikumiste üldist suurust.

en	Current sensor rate as measured by the app. This may differ from the desired sensor rate as the system ultimately decides which rate to provide.
et	Praegune anduri kiirus, mida mõõdetakse rakenduse poolt. See võib erineda soovitud anduri kiirusest, kuna süsteem otsustab lõpuks, millist kiirust pakkuda.

en	Yes
et	Jah

en	No
et	Ei

en	OK

en	Cancel
et	Tühista

en	Measured sensor rate
et	Mõõdetud anduri kiirus

en	%1$s Hz

en	Are you enjoying this app?
et	Kas teile meeldib see rakendus?

en	Thanks! Please write a nice review or rate us 5 stars on the Play Store.
et	Aitäh! Kirjutage hea arvustus või hinnake meid Play poes 5 tärniga.

en	Rate on Play Store
et	Hinda Play poes

en	Some error occurred. Please try again.
et	Ilmnes mingi viga. Palun proovi uuesti.

en	Ultimate License
et	Ülim litsents

en	License item already owned
et	Litsentsiüksus on juba omanduses

en	The app was licensed successfully. Thank you for your support!
et	Rakenduse litsentsimine õnnestus. Täname teid toetuse eest!

en	Ultimate
et	Ülim

en	(This text is for demonstration purposes) The soldier with the green whiskers led them through the streets of the Emerald City until they reached the room where the Guardian of the Gates lived. This officer unlocked their spectacles to put them back in his great box, and then he politely opened the gate for our friends. "Which road leads to the Wicked Witch of the West?" asked Dorothy. "There is no road," answered the Guardian of the Gates. "No one ever wishes to go that way." "How, then, are we to find her?" inquired the girl. "That will be easy," replied the man, "for when she knows you are in the country of the Winkies she will find you, and make you all her slaves." "Perhaps not," said the Scarecrow, "for we mean to destroy her." "Oh, that is different," said the Guardian of the Gates. "No one has ever destroyed her before, so I naturally thought she would make slaves of you, as she has of the rest. But take care; for she is wicked and fierce, and may not allow you to destroy her. Keep to the West, where the sun sets, and you cannot fail to find her." They thanked him and bade him good-bye, and turned toward the West, walking over fields of soft grass dotted here and there with daisies and buttercups. Dorothy still wore the pretty silk dress she had put on in the palace, but now, to her surprise, she found it was no longer green, but pure white. The ribbon around Toto's neck had also lost its green color and was as white as Dorothy's dress. The Emerald City was soon left far behind. As they advanced the ground became rougher and hillier, for there were no farms nor houses in this country of the West, and the ground was untilled. In the afternoon the sun shone hot in their faces, for there were no trees to offer them shade; so that before night Dorothy and Toto and the Lion were tired, and lay down upon the grass and fell asleep, with the Woodman and the Scarecrow keeping watch. Now the Wicked Witch of the West had but one eye, yet that was as powerful as a telescope, and could see everywhere. So, as she sat in the door of her castle, she happened to look around and saw Dorothy lying asleep, with her friends all about her. They were a long distance off, but the Wicked Witch was angry to find them in her country; so she blew upon a silver whistle that hung around her neck. At once there came running to her from all directions a pack of great wolves. They had long legs and fierce eyes and sharp teeth. "Go to those people," said the Witch, "and tear them to pieces." "Are you not going to make them your slaves?" asked the leader of the wolves. "No," she answered, "one is of tin, and one of straw; one is a girl and another a Lion. None of them is fit to work, so you may tear them into small pieces." "Very well," said the wolf, and he dashed away at full speed, followed by the others. It was lucky the Scarecrow and the Woodman were wide awake and heard the wolves coming. "This is my fight," said the Woodman, "so get behind me and I will meet them as they come." He seized his axe, which he had made very sharp, and as the leader of the wolves came on the Tin Woodman swung his arm and chopped the wolf's head from its body, so that it immediately died. As soon as he could raise his axe another wolf came up, and he also fell under the sharp edge of the Tin Woodman's weapon. There were forty wolves, and forty times a wolf was killed, so that at last they all lay dead in a heap before the Woodman. Then he put down his axe and sat beside the Scarecrow, who said, "It was a good fight, friend." They waited until Dorothy awoke the next morning. The little girl was quite frightened when she saw the great pile of shaggy wolves, but the Tin Woodman told her all. She thanked him for saving them and sat down to breakfast, after which they started again upon their journey. Now this same morning the Wicked Witch came to the door of her castle and looked out with her one eye that could see far off. She saw all her wolves lying dead, and the strangers still traveling through her country. This made her angrier than before, and she blew her silver whistle twice. Straightway a great flock of wild crows came flying toward her, enough to darken the sky. And the Wicked Witch said to the King Crow, "Fly at once to the strangers; peck out their eyes and tear them to pieces." The wild crows flew in one great flock toward Dorothy and her companions. When the little girl saw them coming she was afraid. But the Scarecrow said, "This is my battle, so lie down beside me and you will not be harmed." So they all lay upon the ground except the Scarecrow, and he stood up and stretched out his arms. And when the crows saw him they were frightened, as these birds always are by scarecrows, and did not dare to come any nearer. But the King Crow said: "It is only a stuffed man. I will peck his eyes out." The King Crow flew at the Scarecrow, who caught it by the head and twisted its neck until it died. And then another crow flew at him, and the Scarecrow twisted its neck also. There were forty crows, and forty times the Scarecrow twisted a neck, until at last all were lying dead beside him. Then he called to his companions to rise, and again they went upon their journey. When the Wicked Witch looked out again and saw all her crows lying in a heap, she got into a terrible rage, and blew three times upon her silver whistle. Forthwith there was heard a great buzzing in the air, and a swarm of black bees came flying toward her. "Go to the strangers and sting them to death!" commanded the Witch, and the bees turned and flew rapidly until they came to where Dorothy and her friends were walking. But the Woodman had seen them coming, and the Scarecrow had decided what to do. "Take out my straw and scatter it over the little girl and the dog and the Lion," he said to the Woodman, "and the bees cannot sting them." This the Woodman did, and as Dorothy lay close beside the Lion and held Toto in her arms, the straw covered them entirely. The bees came and found no one but the Woodman to sting, so they flew at him and broke off all their stings against the tin, without hurting the Woodman at all. And as bees cannot live when their stings are broken that was the end of the black bees, and they lay scattered thick about the Woodman, like little heaps of fine coal. Then Dorothy and the Lion got up, and the girl helped the Tin Woodman put the straw back into the Scarecrow again, until he was as good as ever. So they started upon their journey once more. The Wicked Witch was so angry when she saw her black bees in little heaps like fine coal that she stamped her foot and tore her hair and gnashed her teeth. And then she called a dozen of her slaves, who were the Winkies, and gave them sharp spears, telling them to go to the strangers and destroy them. The Winkies were not a brave people, but they had to do as they were told. So they marched away until they came near to Dorothy. Then the Lion gave a great roar and sprang towards them, and the poor Winkies were so frightened that they ran back as fast as they could.
et	(See tekst on demonstreerimise eesmärgil) Roheliste vurridega sõdur juhatas nad läbi Smaragdlinna tänavate, kuni nad jõudsid tuppa, kus elas Väravate valvur. See ohvitser avas nende prillid lukust, et panna need tagasi oma suurepärasesse kasti, ja avas siis viisakalt meie sõpradele värava. "Milline tee viib Lääne kurja nõia juurde?" küsis Dorothy. "Teed pole," vastas Väravate valvur. "Keegi ei taha kunagi seda teed minna." "Kuidas me ta siis üles leiame?" uuris tüdruk. "See saab olema lihtne," vastas mees, "sest kui ta teab, et olete Winkies'i maal, leiab ta su üles ja teeb teid kõik oma orjadeks." "Võib-olla mitte," ütles Hernehirmutis, "sest me kavatseme ta hävitada." "Oh, see on erinev," ütles Väravate valvur. "Keegi pole teda kunagi varem hävitanud, nii et ma loomulikult arvasin, et ta teeb teid orjadeks, nagu ta on teinud ka ülejäänud. Kuid olge ettevaatlik, sest ta on kuri ja äge ega pruugi lubada teil teda hävitada. Pea kinni. Läänes, kus päike loojub, ja te ei saa jätta teda leidmata." Nad tänasid teda ja jätsid hüvasti ning pöördusid läände, kõndides üle pehme rohuväljade, mis olid siin-seal täis karikakraid ja kõrvitsaid. Dorothy kandis endiselt ilusat siidist kleiti, mille ta oli palees selga pannud, kuid nüüd avastas ta oma üllatuseks, et see polnud enam roheline, vaid puhas valge. Ka Toto kaela ümber olev lint oli oma rohelise värvi kaotanud ja oli valge nagu Dorothy kleit. Smaragdlinn jäi peagi kaugele maha. Nende edenedes muutus maapind karmimaks ja künklikumaks, sest sellel läänemaal polnud talusid ega maju ning maapind oli haritud. Pärastlõunal paistis päike neile kuumalt näkku, sest puudusid puud, mis neile varju pakuks; nii et enne ööd olid Dorothy ja Toto ja Lõvi väsinud ning heitsid pikali murule ja jäid magama, kusjuures Metsamees ja Hernehirmutis valvasid. Nüüd oli Lääne kurjal nõial vaid üks silm, kuid see oli võimas nagu teleskoop ja nägi kõikjale. Nii juhtus ta oma lossi uksel istudes ringi vaatama ja nägi Dorothyt magamas ja sõbrad ümberringi. Nad olid kaugel, kuid kuri nõid oli vihane, et leidis nad oma riigist; nii et ta puhus hõbedast vilet, mis rippus tema kaelas. Korraga jooksis tema juurde igast suunast suur hundikari. Neil olid pikad jalad, ägedad silmad ja teravad hambad. "Mine nende inimeste juurde," ütles Nõid, "ja rebi nad tükkideks." "Kas te ei kavatse neid oma orjadeks teha?" küsis huntide juht. "Ei," vastas naine, "üks on tinast ja teine õlgedest; üks on tüdruk ja teine lõvi. Ükski neist ei sobi tööle, nii et võite need väikesteks tükkideks rebida." "Väga hästi," ütles hunt ja kihutas täiskiirusel minema, teiste järel. Õnn, et Hernehirmutis ja Metsamees olid täiesti ärkvel ja kuulsid huntide tulekut. "See on minu võitlus," ütles metsamees, "nii et astu minu taha ja ma kohtun nendega, kui nad tulevad." Ta haaras oma kirve, mille ta oli teinud väga teravaks, ja kui huntide juht tuli Plekk-metsamehele, õõtsutas ta kätt ja raius hundi pea keha küljest lahti, nii et see kohe suri. Niipea, kui ta suutis oma kirve tõsta, tuli vastu teine hunt ja ka tema jäi Tin Woodmani relva terava serva alla. Seal oli nelikümmend hunti ja nelikümmend korda tapeti hunt, nii et lõpuks lebasid nad kõik surnuna metsamehe ees. Siis pani ta kirve maha ja istus Hernehirmutise kõrvale, kes ütles: "See oli hea võitlus, sõber." Nad ootasid, kuni Dorothy järgmisel hommikul ärkas. Väike tüdruk ehmus, kui ta nägi suurt hunnikut karvutuid hunte, kuid tinapuumees rääkis talle kõik. Ta tänas teda päästmise eest ja istus hommikusöögile, misjärel nad alustasid uuesti teekonda. Nüüd samal hommikul tuli kuri nõid oma lossi ukse taha ja vaatas välja ühe silmaga, mis nägi kaugele. Ta nägi kõiki oma hunte surnuna lebamas ja võõraid ikka veel läbi tema riigi rändamas. See ajas ta varasemast vihasemaks ja ta puhus kaks korda hõbedast vilet. Kohe lendas tema poole suur kari metsikuid vareseid, piisavalt taeva tumendamiseks. Ja Kuri Nõid ütles Kuningvaresele: "Lenda kohe võõraste juurde, nokitse neil silmad välja ja rebi need tükkideks." Metsvaresed lendasid ühes suures parves Dorothy ja tema kaaslaste poole. Kui väike tüdruk nägi neid tulemas, kartis ta. Kuid Hernehirmutis ütles: "See on minu lahing, nii et heitke minu kõrvale pikali ja te ei saa viga." Nii lamasid nad kõik maas, välja arvatud Hernehirmutis, ta tõusis püsti ja sirutas käed välja. Ja kui varesed teda nägid, ehmusid nad, nagu need linnud ikka hirmutavad, ega julgenud lähemale tulla. Kuid Kuningas Vares ütles: "See on ainult täidis mees. Ma nokan tal silmad välja." Kuningvares lendas Hernehirmutile kallale, kes püüdis tal peast kinni ja väänas kaela, kuni see suri. Ja siis lendas talle peale teine vares ja Hernehirmutis väänas ka kaela. Seal oli nelikümmend varest ja nelikümmend korda väänas Hernehirmutis kaela, kuni lõpuks lebasid kõik tema kõrval surnuna. Siis kutsus ta oma kaaslasi üles tõusma ja nad läksid jälle oma teekonnale. Kui Kuri Nõid vaatas uuesti välja ja nägi kõiki oma vareseid hunnikus lebamas, sattus ta kohutavasse raevu ja puhus kolm korda oma hõbedast vilet. Õhus oli kohe kuulda suurt suminat ja tema poole lendas must mesilaste sülem. "Minge võõraste juurde ja nõelake nad surnuks!" käskis nõid ning mesilased pöördusid ja lendasid kiiresti, kuni jõudsid kohale, kus Dorothy ja ta sõbrad kõndisid. Kuid Metsamees oli näinud neid tulemas ja Hernehirmutis oli otsustanud, mida teha. "Võtke mu õled välja ja puistake see väikese tüdruku, koera ja Lõvi peale," ütles ta metsamehele, "ja mesilased ei saa neid nõelata." Seda tegi metsamees ja kui Dorothy lamas Lõvi kõrval ja hoidis Totot süles, kattis õled nad täielikult. Mesilased tulid ja ei leidnud, et keegi peale Metsuri nõelaks, nii et nad lendasid talle kallale ja murdsid kõik oma nõelamised vastu plekki, ilma Metsamehele üldse haiget tegemata. Ja nagu mesilased ei saa elada, kui nende nõelamised on katki, oli see mustade mesilaste lõpp ja nad lebasid metsamehe ümber laiali nagu väikesed söehunnikud. Siis tõusid Dorothy ja Lõvi püsti ning tüdruk aitas Plekk-metsamehel õled uuesti Hernehirmutisse tagasi panna, kuni too oli sama hea kui kunagi varem. Nii alustasid nad taas oma teekonda. Kuri nõid oli nii vihane, kui ta nägi oma musti mesilasi väikeste kivisüsi hunnikutes, et ta trampis jalga, rebis juukseid ja kiristas hambaid. Ja siis kutsus ta kümmekond oma orja, kelleks olid Winkied, ja andis neile teravad odad, käskis neil minna võõraste juurde ja hävitada. Winkied ei olnud julge rahvas, aga nad pidid tegema nii, nagu kästi. Nii nad marssisid minema, kuni jõudsid Dorothy lähedale. Siis lõvi müristas ja kargas nende poole ning vaesed Winkid olid nii ehmunud, et jooksid tagasi nii kiiresti kui suutsid.