en	Make reading on the go more enjoyable! ⛵ This service allows compatible applications to easily counteract small device movements within their user interface. 🏝️ This improves screen readability of a handheld device while walking or traveling. ⚡ Service has been crafted very meticulously, in order to minimize resource usage and maximize performance. More info can be found on our GitHub. Hope you enjoy using this 😊
lt	Padarykite skaitymą kelyje malonesnį! ⛵ Ši paslauga leidžia suderinamoms programoms lengvai atremti nedidelius įrenginio judesius savo vartotojo sąsajoje. 🏝️ Tai pagerina rankinio įrenginio ekrano skaitomumą vaikštant ar keliaujant. ⚡ Paslauga buvo sukurta labai kruopščiai, siekiant sumažinti išteklių naudojimą ir maksimaliai padidinti našumą. Daugiau informacijos galite rasti mūsų GitHub. Tikimės, kad jums patiks tai naudoti 😊

en	⛵ Apps
lt	⛵ Programėlės

en	List of app packages installed on this device that use the Steady Screen feature:
lt	Šiame įrenginyje įdiegtų programų paketų, kuriuose naudojama pastovaus ekrano funkcija, sąrašas:

en	🔑 License
lt	🔑 Licencija

en	This application is free and works without limitations. However, the parameters will return to their default values after 1 hour without a license.
lt	Ši programa yra nemokama ir veikia be apribojimų. Tačiau parametrai grįš į numatytąsias vertes po 1 valandos be licencijos.

en	Steady Screen on GitHub
lt	Pastovus ekranas „GitHub“.

en	Open source licenses
lt	Atvirojo kodo licencijos

en	Accept
lt	Priimti

en	@string/menuInfo

en	Shake the device a little. Notice how the background content softens these movements, making on-screen reading easier. This functionality can be easily implemented in any application. Please follow the instructions on GitHub.
lt	Šiek tiek pakratykite prietaisą. Atkreipkite dėmesį, kaip foninis turinys sušvelnina šiuos judesius ir palengvina skaitymą ekrane. Šią funkciją galima lengvai įdiegti bet kurioje programoje. Vykdykite „GitHub“ instrukcijas.

en	Go to GitHub
lt	Eikite į „GitHub“.

en	@string/menuRestoreDefaults

en	Restore parameters to default values?
lt	Atkurti parametrus į numatytąsias reikšmes?

en	@string/menuDisable

en	Consumer applications will stop receiving events. Disable service?
lt	Vartotojų programos nebegaus įvykių. Išjungti paslaugą?

en	Service is disabled, click to enable.
lt	Paslauga išjungta, spustelėkite, kad įgalintumėte.

en	Enable
lt	Įgalinti

en	Disable
lt	Išjungti

en	Theme
lt	tema

en	Increase text size
lt	Padidinti teksto dydį

en	Decrease text size
lt	Sumažinti teksto dydį

en	Info
lt	Informacija

en	Restore defaults
lt	Atkurti numatytuosius nustatymus

en	About
lt	Apie

en	Upgrade your license
lt	Atnaujinkite savo licenciją

en	Rate us
lt	Įvertink mus

en	Report an issue
lt	Pranešti apie problemą

en	Sensor rate
lt	Jutiklio greitis

en	Damping
lt	Slopinimas

en	Recoil
lt	Atsitraukimas

en	Linear scaling
lt	Linijinis mastelio keitimas

en	Force scaling
lt	Jėgos mastelio keitimas

en	This sets the desired sensor rate. Higher values may consume more battery. This may differ from the measured sensor rate as the system ultimately decides which rate to provide.
lt	Taip nustatomas norimas jutiklio dažnis. Didesnės vertės gali sunaudoti daugiau akumuliatoriaus. Tai gali skirtis nuo išmatuoto jutiklio greičio, nes sistema galiausiai nusprendžia, kokį dažnį pateikti.

en	Increasing this will slow down and attenuate movements, making them less sensitive to larger forces.
lt	Tai padidinus sulėtinsite ir susilpninsite judesius, todėl jie bus mažiau jautrūs didesnėms jėgoms.

en	Increasing this will reduce sensitivity to small oscillations and make movements less sensitive to larger forces.
lt	Tai padidinus, sumažės jautrumas mažiems virpesiams ir judesiai bus mažiau jautrūs didesnėms jėgoms.

en	This scales the movements linearly, making them larger or smaller without affecting the calculations.
lt	Taip judesiai keičiami tiesiškai, todėl jie tampa didesni arba mažesni, nedarant įtakos skaičiavimams.

en	This scales the forces before calculations, which in turn affects the overall magnitude of movements.
lt	Tai padidina jėgas prieš skaičiavimus, o tai savo ruožtu turi įtakos bendram judesių dydžiui.

en	Current sensor rate as measured by the app. This may differ from the desired sensor rate as the system ultimately decides which rate to provide.
lt	Dabartinis jutiklio greitis, išmatuotas programoje. Tai gali skirtis nuo pageidaujamo jutiklio dažnio, nes sistema galiausiai nusprendžia, kokį dažnį pateikti.

en	Yes
lt	Taip

en	No
lt	Nr

en	OK
lt	Gerai

en	Cancel
lt	Atšaukti

en	Measured sensor rate
lt	Išmatuotas jutiklio greitis

en	%1$s Hz

en	Are you enjoying this app?
lt	Ar jums patinka ši programa?

en	Thanks! Please write a nice review or rate us 5 stars on the Play Store.
lt	Ačiū! Parašykite gražią apžvalgą arba įvertinkite mus 5 žvaigždutėmis „Play“ parduotuvėje.

en	Rate on Play Store
lt	Įvertinkite „Play“ parduotuvėje

en	Some error occurred. Please try again.
lt	Įvyko kažkokia klaida. Bandykite dar kartą.

en	Ultimate License
lt	Galutinė licencija

en	License item already owned
lt	Licencijos elementas jau priklauso

en	@string/app_name

en	The app was licensed successfully. Thank you for your support!
lt	Programa sėkmingai licencijuota. Dėkojame už palaikymą!

en	Ultimate
lt	Galutinis

en	(This text is for demonstration purposes) The soldier with the green whiskers led them through the streets of the Emerald City until they reached the room where the Guardian of the Gates lived. This officer unlocked their spectacles to put them back in his great box, and then he politely opened the gate for our friends. "Which road leads to the Wicked Witch of the West?" asked Dorothy. "There is no road," answered the Guardian of the Gates. "No one ever wishes to go that way." "How, then, are we to find her?" inquired the girl. "That will be easy," replied the man, "for when she knows you are in the country of the Winkies she will find you, and make you all her slaves." "Perhaps not," said the Scarecrow, "for we mean to destroy her." "Oh, that is different," said the Guardian of the Gates. "No one has ever destroyed her before, so I naturally thought she would make slaves of you, as she has of the rest. But take care; for she is wicked and fierce, and may not allow you to destroy her. Keep to the West, where the sun sets, and you cannot fail to find her." They thanked him and bade him good-bye, and turned toward the West, walking over fields of soft grass dotted here and there with daisies and buttercups. Dorothy still wore the pretty silk dress she had put on in the palace, but now, to her surprise, she found it was no longer green, but pure white. The ribbon around Toto's neck had also lost its green color and was as white as Dorothy's dress. The Emerald City was soon left far behind. As they advanced the ground became rougher and hillier, for there were no farms nor houses in this country of the West, and the ground was untilled. In the afternoon the sun shone hot in their faces, for there were no trees to offer them shade; so that before night Dorothy and Toto and the Lion were tired, and lay down upon the grass and fell asleep, with the Woodman and the Scarecrow keeping watch. Now the Wicked Witch of the West had but one eye, yet that was as powerful as a telescope, and could see everywhere. So, as she sat in the door of her castle, she happened to look around and saw Dorothy lying asleep, with her friends all about her. They were a long distance off, but the Wicked Witch was angry to find them in her country; so she blew upon a silver whistle that hung around her neck. At once there came running to her from all directions a pack of great wolves. They had long legs and fierce eyes and sharp teeth. "Go to those people," said the Witch, "and tear them to pieces." "Are you not going to make them your slaves?" asked the leader of the wolves. "No," she answered, "one is of tin, and one of straw; one is a girl and another a Lion. None of them is fit to work, so you may tear them into small pieces." "Very well," said the wolf, and he dashed away at full speed, followed by the others. It was lucky the Scarecrow and the Woodman were wide awake and heard the wolves coming. "This is my fight," said the Woodman, "so get behind me and I will meet them as they come." He seized his axe, which he had made very sharp, and as the leader of the wolves came on the Tin Woodman swung his arm and chopped the wolf's head from its body, so that it immediately died. As soon as he could raise his axe another wolf came up, and he also fell under the sharp edge of the Tin Woodman's weapon. There were forty wolves, and forty times a wolf was killed, so that at last they all lay dead in a heap before the Woodman. Then he put down his axe and sat beside the Scarecrow, who said, "It was a good fight, friend." They waited until Dorothy awoke the next morning. The little girl was quite frightened when she saw the great pile of shaggy wolves, but the Tin Woodman told her all. She thanked him for saving them and sat down to breakfast, after which they started again upon their journey. Now this same morning the Wicked Witch came to the door of her castle and looked out with her one eye that could see far off. She saw all her wolves lying dead, and the strangers still traveling through her country. This made her angrier than before, and she blew her silver whistle twice. Straightway a great flock of wild crows came flying toward her, enough to darken the sky. And the Wicked Witch said to the King Crow, "Fly at once to the strangers; peck out their eyes and tear them to pieces." The wild crows flew in one great flock toward Dorothy and her companions. When the little girl saw them coming she was afraid. But the Scarecrow said, "This is my battle, so lie down beside me and you will not be harmed." So they all lay upon the ground except the Scarecrow, and he stood up and stretched out his arms. And when the crows saw him they were frightened, as these birds always are by scarecrows, and did not dare to come any nearer. But the King Crow said: "It is only a stuffed man. I will peck his eyes out." The King Crow flew at the Scarecrow, who caught it by the head and twisted its neck until it died. And then another crow flew at him, and the Scarecrow twisted its neck also. There were forty crows, and forty times the Scarecrow twisted a neck, until at last all were lying dead beside him. Then he called to his companions to rise, and again they went upon their journey. When the Wicked Witch looked out again and saw all her crows lying in a heap, she got into a terrible rage, and blew three times upon her silver whistle. Forthwith there was heard a great buzzing in the air, and a swarm of black bees came flying toward her. "Go to the strangers and sting them to death!" commanded the Witch, and the bees turned and flew rapidly until they came to where Dorothy and her friends were walking. But the Woodman had seen them coming, and the Scarecrow had decided what to do. "Take out my straw and scatter it over the little girl and the dog and the Lion," he said to the Woodman, "and the bees cannot sting them." This the Woodman did, and as Dorothy lay close beside the Lion and held Toto in her arms, the straw covered them entirely. The bees came and found no one but the Woodman to sting, so they flew at him and broke off all their stings against the tin, without hurting the Woodman at all. And as bees cannot live when their stings are broken that was the end of the black bees, and they lay scattered thick about the Woodman, like little heaps of fine coal. Then Dorothy and the Lion got up, and the girl helped the Tin Woodman put the straw back into the Scarecrow again, until he was as good as ever. So they started upon their journey once more. The Wicked Witch was so angry when she saw her black bees in little heaps like fine coal that she stamped her foot and tore her hair and gnashed her teeth. And then she called a dozen of her slaves, who were the Winkies, and gave them sharp spears, telling them to go to the strangers and destroy them. The Winkies were not a brave people, but they had to do as they were told. So they marched away until they came near to Dorothy. Then the Lion gave a great roar and sprang towards them, and the poor Winkies were so frightened that they ran back as fast as they could.
lt	(Šis tekstas skirtas demonstravimo tikslais) Kareivis žaliais ūsais vedė juos Smaragdinio miesto gatvėmis, kol jie pasiekė kambarį, kuriame gyveno Vartų sargas. Šis pareigūnas atrakino jų akinius, kad įdėtų juos atgal į savo puikią dėžę, o tada mandagiai atidarė vartus mūsų draugams. – Kuris kelias veda į Piktąją Vakarų raganą? – paklausė Dorotė. „Nėra kelio“, – atsakė Vartų sargas. „Niekas niekada nenori eiti tuo keliu“. – Tai kaip mums ją surasti? – paklausė mergina. – Bus lengva, – atsakė vyras, – nes kai ji sužinos, kad esi Vinkių šalyje, ji tave suras ir pavers visus savo vergais. – Galbūt ne, – tarė Kaliausė, – nes norime ją sunaikinti. „O, tai kitaip“, – pasakė Vartų sargas. "Niekas niekada jos nesunaikino, todėl aš, žinoma, maniau, kad ji pavers jus vergais, kaip ir kitų. Tačiau saugokitės, nes ji yra nedora ir nuožmi ir negali leisti jums jos sunaikinti. Vakarai, kur leidžiasi saulė, ir jūs negalite jos nerasti“. Jie padėkojo jam, atsisveikino ir pasuko į Vakarus, vaikščiodami per minkštos žolės laukus, šen bei ten nusėtus ramunėlių ir vėdrynų. Dorothy vis dar vilkėjo gražią šilkinę suknelę, kurią buvo apsirengusi rūmuose, bet dabar, jos nuostabai, ji pastebėjo, kad ji nebe žalia, o grynai balta. Kaspinas aplink Toto kaklą taip pat prarado žalią spalvą ir buvo baltas kaip Dorothy suknelė. Smaragdinis miestas netrukus buvo paliktas toli. Jiems žengiant į priekį, žemė tapo šiurkštesnė ir kalvotesnė, nes šioje Vakarų šalyje nebuvo nei fermų, nei namų, o žemė buvo įdirbta. Po pietų saulė kaitriai švietė jiems į veidus, nes nebuvo medžių, kurie jiems pasiūlytų pavėsį; taip, kad prieš naktį Dorothy, Toto ir Liūtas buvo pavargę, atsigulė ant žolės ir užmigo, o Medininkas ir Kaliausė budėjo. Dabar Piktoji Vakarų ragana turėjo tik vieną akį, tačiau ji buvo galinga kaip teleskopas ir galėjo matyti visur. Taigi, sėdėdama prie savo pilies durų, ji atsitiktinai apsidairė ir pamatė miegančią Dorotę su draugais. Jie buvo toli, bet Piktoji Ragana supyko radusi juos savo šalyje; todėl ji papūtė sidabrinį švilpuką, kuris kabėjo jai ant kaklo. Staiga prie jos iš visų pusių atbėgo didžiųjų vilkų gauja. Jie turėjo ilgas kojas, nuožmias akis ir aštrius dantis. — Eik pas tuos žmones, — pasakė Ragana, — ir suplėšyk juos į gabalus. – Ar neketini jų padaryti savo vergais? – paklausė vilkų vadas. "Ne, - atsakė ji, - vienas yra iš alavo, o vienas iš šiaudų; vienas yra mergaitė, o kitas - liūtas. Nė vienas iš jų nėra tinkamas darbui, todėl galite juos suplėšyti į mažus gabalėlius." - Labai gerai, - pasakė vilkas ir visu greičiu nubėgo, o paskui kitus. Pasisekė, kad Kaliausė ir Miškininkas buvo visiškai pabudę ir išgirdo ateinančius vilkus. „Tai yra mano kova“, – tarė miškininkas, – atsitraukite už manęs ir aš sutiksiu juos, kai jie ateis. Jis pagriebė savo kirvį, kurį buvo padaręs labai aštrų, o vilkų vadui priėjus prie skardinio miškininko ranka nukirto vilko galvą nuo kūno, todėl jis iškart mirė. Kai tik jis galėjo pakelti kirvį, išlindo kitas vilkas, kuris taip pat pateko po aštriu skardinio miškininko ginklo briauna. Buvo keturiasdešimt vilkų ir keturiasdešimt kartų buvo nužudytas vilkas, todėl pagaliau jie visi gulėjo negyvi krūvoje priešais miškininką. Tada jis padėjo kirvį ir atsisėdo šalia Kaliausės, kuri pasakė: „Tai buvo gera kova, drauge“. Jie laukė, kol Dorothy pabus kitą rytą. Maža mergaitė labai išsigando, pamačiusi didžiulę gauruotų vilkų krūvą, bet skardinis miškininkas jai viską papasakojo. Ji padėkojo jam už išgelbėjimą ir atsisėdo pusryčiauti, o po to jie vėl pradėjo kelionę. Tą patį rytą Piktoji ragana priėjo prie savo pilies durų ir pažvelgė viena akimi, kuri matė toli. Ji matė visus savo vilkus gulinčius negyvi, o svetimšalius vis dar keliaujančius per jos šalį. Tai ją supykdė labiau nei anksčiau, ir ji du kartus sušvilpė sidabrinį švilpuką. Iš karto prie jos atskriejo didžiulis būrys laukinių varnų, tiek, kad užtemdytų dangų. Ir Piktoji Ragana tarė Karaliui Varnui: „Tuoj skrisk pas nepažįstamus žmones, išmesk jiems akis ir suplėšyk juos į gabalus“. Laukinės varnos vienu dideliu būriu skrido link Dorotės ir jos palydovų. Pamačiusi juos ateinančius mažylė išsigando. Bet Kaliausė pasakė: „Tai mano mūšis, todėl atsigulk šalia manęs ir tau nepakenksi“. Taigi jie visi gulėjo ant žemės, išskyrus Kaliausę, o jis atsistojo ir ištiesė rankas. Varnos, pamatę jį, išsigando, kaip šie paukščiai visada būna nuo kaliausių, ir nedrįso prieiti arčiau. Bet karalius varnas pasakė: "Tai tik iškamšytas žmogus. Išskirsiu jam akis." Karališkoji varna atskrido prie Kaliausės, kuri pagavo jai už galvos ir suko kaklą, kol ji mirė. Ir tada į jį atskrido kita varna, ir Kaliausė taip pat išsuko kaklą. Buvo keturiasdešimt varnų ir keturiasdešimt kartų Kaliausė susuko kaklą, kol galiausiai visos gulėjo šalia jo negyvi. Tada jis pašaukė savo bendražygius keltis, ir jie vėl leidosi į kelionę. Kai Piktoji Ragana vėl pažiūrėjo ir pamatė visas savo varnas gulinčias krūvoje, ji siaubingai įniršo ir tris kartus papūtė į savo sidabrinį švilpuką. Iškart ore pasigirdo stiprus zvimbimas, ir prie jos atskrido juodų bičių spiečius. „Eik pas nepažįstamus žmones ir įgelk juos mirtinai! – įsakė ragana, o bitės apsisuko ir greitai skrido, kol atėjo ten, kur vaikščiojo Dorotė ir jos draugai. Bet Miškininkas matė juos ateinančius, o Kaliausė nusprendė, ką daryti. „Išimk mano šiaudus ir išbarstyk ant mažos mergaitės, šuns ir liūto“, – tarė jis Miškininkui, – ir bitės negalės jų įgelti. Tai padarė Miškininkas, ir Dorotė gulėjo šalia Liūto ir laikė Totą ant rankų, šiaudai juos visiškai uždengė. Bitės atėjo ir nerado nieko, išskyrus miškininką, kuris galėtų įgelti, todėl nuskrido į jį ir nulaužė visus įgėlimus nuo skardos, nė kiek nesužeisdamos miško. Ir kaip bitės negali gyventi, kai jų geluonis sulaužytas, tai buvo juodųjų bičių galas, ir jos gulėjo išsibarsčiusios aplink Miškininką, kaip mažos smulkios anglies krūvos. Tada Dorotėja ir Liūtas pakilo, o mergina padėjo Skardiniam miškininkui vėl įdėti šiaudą į Kaliausę, kol jis tapo toks pat geras kaip visada. Taigi jie vėl pradėjo savo kelionę. Piktoji Ragana taip supyko, pamačiusi savo juodas bites, susikaupusias kaip smulkias anglis, kad trypė koja, plėšėsi plaukus ir griežė dantimis. Tada ji pasikvietė tuziną savo vergų, kurie buvo Winkies, ir davė jiems aštrių ietis, liepdama eiti pas svetimus ir juos sunaikinti. Vinkiai nebuvo drąsūs žmonės, bet jie turėjo daryti, kaip jiems liepta. Taigi jie žygiavo tol, kol priartėjo prie Dorotėjos. Tada Liūtas smarkiai riaumojo ir puolė prie jų, o vargšai Vinkiai taip išsigando, kad bėgo atgal kuo greičiau.